De la pantelegraful sfîşitului de secol al XIX-lea pînă la ultima generaţie de televizoare cu ecrane cu plasmă din zilele noastre, aceste aparate au stat la baza dezvoltării mass-media din punct de vedere vizual.
De la pantelegraful sfîşitului de secol al XIX-lea pînă la ultima generaţie de televizoare cu ecrane cu plasmă din zilele noastre, aceste aparate au stat la baza dezvoltării mass-media din punct de vedere vizual.
Povestea transmiterii la distanţă a primelor imagini începe la sfîrşitul secolului al XIX-lea cu studierea fenomenelor statice şi fotoelectrice. Deşi nu se poate vorbi încă de televiziune, primul aparat al cărui principiu urma să contribuie la ceea ce avea să se numească, mult mai tîrziu, televizor a fost pantelegraful italianului Giovanni Caselli, construit în anul 1863. Dispozitivul utiliza un sistem de trimitere şi recepţionare a desenelor simple sau a mesajelor autografe pe liniile telegrafului electric. Pantelegraful a fost utilizat pentru prima dată în Franţa, făcînd legătura pe un circuit de transmisie creat între Paris şi Lyon, în anul 1865.
ELEMENT DE BAZĂ. O altă contribuţie extrem de importantă a avut-o fizicianul german Karl Braun cu invenţia tubului catodic în anul 1897, această tehnologie urmînd să fie utilizată timp de aproape un secol. A fost nevoie însă de zece ani pentru ca omul de ştiinţă rus Boris Rosing să înţeleagă, în 1907, că tubul catodic poate fi folosit pentru a construi un sistem de recepţie şi proiectare pe un ecran a imaginilor statice. Sistemul construit de Rosing a îmbinat şi principii dezvoltate anterior de Paul Nipkov. Acesta construise, în 1884, un dispozitiv care descompunea imaginea la emisie pentru a o recompune, la recepţie, cu ajutorul unui disc cu perforaţii milimetrice prevăzute pe o spirală. Principiul funcţionării discului lui Nipkov a fost preluat, în 1923, de